Pikkujoulupipareita

Joulu lähestyi. Lotte huomasi sen enimmäistä kertaa tänä vuonna kävellessään keskustan läpi koulusta kotiin päin rasittavan historiankokeen jälkeen. Koe oli mennyt huonosti. Lotte unohti kokeen vähäksi aikaa katsellessaan kauppojen iloisia näyteikkunoita. Oli jo neljästoista päivä joulukuuta. Enää kymmenen päivää jouluun. Lotte ei ollut huomannut joulun tuloa luultavasti siksi, että oli ollut niin masentunut viime päivät, kun koulukin meni huonosti. Lotte ei ollut ostanut vielä joululahjoja. Ei sinänsä; yleensä hän teki itse pienet joululahjat perheelleen ja kaverit saivat joulukortin. Alkoi sataa lunta. Joulumieli valtasi Loten kokonaan. Lotte nosti päänsä terhakkaasti pystyyn ja astui pari reipasta askelta. Ehkä turhankin reipasta, sillä seuraavassa  hetkessä hän makasi selällään maassa kolmen huolestuneen, keski-ikäisen, englantia puhuvan naisen ympäröimänä. Loten joulumieli katosi. Hän tiuskaisi naisille huonolla englanninkielentaidollaan, ettei hänellä ollut mitään hätää, ja ryntäsi lähimpään liikkeeseen. Se oli leipomo. Hyvältä tuoksuvien leivonnaishyllyjen välissä Lotte purki pahaa tuultaan. Mitä ne englantilaiset oikein änkesivät Ruotsiin? Lotte yritti rauhoittua. Hyväähän ne naiset vain olivat tarkoittaneet. Äkkiä Lotte kuuli hiljaisen äänen. ”Lotte!” se huudahti. Lotte etsiskeli katseellaan jotakuta, joka olisi voinut kutsua häntä. ”Lotte!” kuului uudestaan. Lotte suuntasi katseensa sinne, mistä ääni kuului, ja nosti käden suulleen, ettei olisi kirkaissut säikähdyksestä. Leipomon hyllyllä istui rusinasilmäinen piparkakkutyttö, jonka ääni muistutti hänen pikkusiskonsa Lilianin ääntä niin paljon, että Lotte luuli tämän olevan Lilian. Niin se olikin, ja se jatkoi puhettaan. ”Lotte, sinun on kuunneltava minua. Leipomon pitäjä on paha! Hän muutti minut, Monan ja Sivin piparkakkutytöiksi.” Lotte tiesi Monan ja Sivin olevan Lilianin ystäviä. ”Hän suuttui meille kovasti”, Siv sanoi. Lotte näki hienosokerikyynelen valuvan pitkin Lilianin poskea ja kovettuvan. Monakin nyyhki: ”Me emme pysty liikkumaan!” ”Tämä tilanne on aika sadunomainen... Miten minä muka voisin auttaa teitä?” Lotte kysyi hätääntyneenä. ”Luulemme, että tuo musiikki liittyy tähän jotenkin”, Siv kertoi. Lotte tunnisti taustalla soivan musiikin. Se kuului Pähkinänsärkijä-balettiin, jonka hän oli nähnyt edellisenä jouluna. ”Jos se loppuu, me luultavasti palaamme takaisin ihmisiksi”, Siv jatkoi. ”Yritä saada se pysähtymään. Mutta toimi nopeasti. Joku voi ostaa meidät.”

Lotte yritti löytää musiikin läheen kuuntelemalla. Se kuului leipomon takahuoneesta. Loten todettua, että leipomonpitäjällä oli asiakkaita, hän livahti takahuoneeseen. Hän etsi musiikin lähdettä ja löysi pähkinän. Se ei ollut aito pähkinä, vaan jotenkin suurempi kuin tavalliset. Lotte ei enää jaksanut hämmästyä, vaan yritti rikkoa pähkinän. Hän kopautti sitä pöydän kulmaa vasten.

Siv, Lilian ja Mona tajusivat pystyvänsä liikkumaan. Lilian hyppäsi suoraa hyllyltä lattialle. ”Varo vähän!” Mona suhahti Lilianille kiivettyään turvallisemmin alas. ”Olisit voinut murentua.”

Juuri silloin leipomonpitäjä päätti käväistä takahuoneessa. Lotte huomasi tämän lähestyvän ja joutui paniikkiin. Hän viskasi pähkinän lattiaan. Ei tapahtunut mitään. Hän heitti sen uudestaan lattiaan. Tällä kertaa se särkyi ja musiikki lakkasi. Leipomonpitäjä astui ovensuuhun ja huudahti ärtyneenä: ”Mitä sinä täällä teet?” Lotte juoksi tämän ohi ja näki Sivin, Lilianin ja Monan seisovan taas ihmisinä leipomon eteisessä. Lilian otti Lottea kädestä kiinni ja he juoksivat kadulle jättäen jälkeensä raivostuneen leipomonpitäjän ja kaksi hämmästynyttä asiakasta. 
Kulkiessaan Sivin, Lilianin ja Monan perässä Lotte näki taas englantia puhuvat naiset. Lotte hymyili heille aurinkoisesti.

Elli Räsänen, 6. b