Meidän koira
Prr.. Puhelin soi. Siihen vastattiin ja kohta kuului: ”Emmi, puhelimeen! Jesse soittaa”, huusi Toni, parhaan kaverini Tiian pikkuveli.
Juoksin puhelimeen. ”Haloo?” sanoin luuriin.   ”Moi Emmi!” Jesse sanoi.
”Tulisitko kotiin?” Jesse kysyi.  ”Miksi ihmeessä?” kysyin ihmetellen.
”No, kaikki lähtee hakemaan Jonnalle ja Terolle koiraa”, Jesse vastasi kysymykseen.  ”Äh, okei tulen heti kotiin”, sanoin Jesselle.
”Hyvä! No, ei sitten muuta. Moi vaan!” Jesse sanoi ja sulki luurin.
Laitoin luurin paikoilleen ja kävelin keittiöön, missä Tiia teki ruokaa.
”Minun pitää mennä kotiin”, sanoin Tiialle. ”Tuletko saattamaan?” lisäsin vielä.  ”Juu, voinhan minä tulla. Sanon vain äidille että tulee jatkamaan ruuanlaittoa”, Tiia sanoi ja käveli olohuoneeseen. Tiia sanoi jotain  ja tuli eteiseen. Puimme äkkiä päälle ja lähdimme ulos. Heti kun olimme lähteneet pihasta, Tiia kysyi: ”Miksi ihmeessä sinun pitää mennä kotiin!”
”Jesse ei halua olla yksin kotona”, vastasin. ”Äidillä saattaa katsos mennä ptkään.” Nauroin Tiian ilmeelle. Olimme polkeneet jo Leijona-kioskin kohdalle. ”Nähdään huomenna!” Tiia sanoi. ”Tietty! Moikka!” sanoin ja lähdin. Tiia meni myös. Pyöräilin äkkiä kotiin. Halusin äkkiä kotiin, jotta äiti ei ehtisi lähteä. Pääsin juuri kotiin, kun äiti tuli ovasta ulos.
”Minne te menette?” kysyin.  ”Hakemaan Jonnalle koiraa. Eikös Jesse sanonut.?” äiti sanoi. ”Sanoi, mutta en  oikein uskonut”, sanoin ja naurahdin. Katsoin äitiä ja kysyin vaivihkaa: ”Saadaanko mekin koira?”
”Ei saada! En halua meille nyt koiraa”, äiti sanoi.  Näytin nyrpeää naamaa ja menin sisälle. Muut, paitsi minä ja Jesse, lähtivät.  Aika kului. Kyllästyimme pian odottamiseen. Parin tunnin päästä porukat tulivat. Tero tuli ensimmäisenä sisään koiran kanssa. Se oli hirveä suloinen.  Sitten tuli äiti sisään. Takin alta pilkisti jotain valkoista ja takki liikahti.
”Äiti! Otit meille sittenkin koiran!”huudahdin.  Äiti nauroi ja sanoi:
”En olisi ottanut, mutta Esko puoliksi pakotti.”  ”Ihanaa! Mikä sen nimi on?” kysyin.  ”Ajattelin Emmaa”, äiti sanoi.  ”Juu! Se käy”, sanoin hymyillen, olinhan itse Emmi.  ”Minkä rotuinen se on?” Jesse kysyi.
”Sen äiti on sisilialainen vuorisusi ja isä on Partacollie”, vastasi äiti kysymykseen.  ”Hä? Nyt en ymmärrä”,sanoin.  ”Onko koirassa sutta?”   
”Tietojeni mukaan kyllä on. Samoin on Jonnan koiran laita”,äiti sanoi.
”Muistakaa, Emma on viiden viikon ikäinen. Se ei siis ole vielä luovutusikäinen, joten tänne ei tule paljon kaverita ja te tulette suoraan  koulusta kotiin. Selvä?”
”Selvä on!” sanoimme Jessen kanssa yhteenääneen.
Päivät tästä eteenpäin on sujunut rattoisasti. Emma osaa kävellä hihnassa hyvin ja se istuu kun pyytää. Nyt on 5.11.2002 ja Emma viedää joku päivä luultavasti rokotettavaksi. Emma on kamalan villi, mutta se menee ohi iän myötä. Meidän koti on mullinmallin koiran takia, mutta se on vain mukavaa. Eläma koiran kanssa on hyvin rattoisaa. Mikään ei todellakaan ole hyvin tässä talossa ilman koiraa. Se huomaa heti kun tulee sisään!
Loppu