Linda Lumienkeli
Astuin metroon pikkusisko Alisian kanssa. Hetken kuluttua metro nytkähti liikkeelle.Seuraavalla pysähdyspaikalla jäisimme pois kyydistä, kävelisimme loppumatkan. Kävelimme hitaasti loppumatkan, koska katselimme liikkeiden jouluisia näyteikkunoita. 
Kotona vaihdoimme koulupukujen tilalle arkivaatteet ja söimme Alisian kanssa kahdestaan, sillä äiti oli jäänyt ylitöihin. Myöhään illalla kuulin äidin tulevan kotiin. Olin käskenyt Alisin nukkumaan jo kaksi tuntia sitten. Itse en saanut unta, koska tunsin oloni viluiseksi. Äiti hiipi huoneeseeni ja, tajusi minun olevan hereillä.”Onko sinulla huono olo? Olet aivan kalpea.” ”Enkä ole tai jos olen se johtuu siitä etten ole ollut paljon ulkona,”valehtelin äidilleni. Se tuntui paljon paremmalta kuin kertoa, että tunsin oloni hetki hetkeltä kylmemmäksi. Äiti kiiruhti huoneestani pois heti kun oli toivottanut hyvää yötä ja uskonut tekosyyni.
Aamulla herätessäni tajusin nukkuneeni kolme tuntia. Puin ylleni sinipunaisen koulupukuni ja kiirehdin Alisian kanssa metroasemalle. Metroasemalla huomasin, että minulla oli jäätävän kylmä. Sanoin siitäAlisialle, mutta hän hörähti kylmään nauruun. Mikäköhän Alisiaan oli mennyt. Ehkä hän oli olevinaan hauska. 
Koulussa viluinen olo lakkasi, mutta alkoi taas kotona. Söin nopeasti ja menin huoneeseeni miettimään mistä kylmyys minuun tulee.
Heräsin aamulla, kun aurinko tunkeutui huoneeseeni verhojen lävitse. Ihanaa joululoma oli alkanut! Ylihuomenna olisi jouluaatto. Nousin vuoteestani tuntia myöhemmin, kuin olin herännyt. Aamulla söin pekonivoileivän kananmunan kera. Tänään lähtisin Alisian kanssa jouluostoksille, ostamaan äidille lahjan.
Kauppakeskuksessa oli ruuhkaa. Työnnymme toiseen suuntaan pyrkivien ihmisten läpi pikku liikkeeseen, jossa myydään kynttilöitä ja muita käsitöitä. Ostimme kolme pientä sydän kynttilää äidille lahjaksi.  Kävimme vielä muutamissa liikkeissä ja sitten ahtauduimme kauppakeskuksesta ulos. Matkalla olostani Alisian kanssa olostani tuli jäätävä. Kun pääsimme ovellemme, katsoin käsiäni. Ne olivat maidon valkoiset. ”Ei, käteni ovat lunta,” kiljaisin Alisialle. Alisian silmät punottivat. Hän keskittyi kiroamaan minua lumienkeliksi. Alisia ojensi kätensä minua kohti ja hypähdin taaksepäin. Alisia repi äidin joululahjakynttilät kädestäni ja kiiruhti sisälle. Siinä minä sitten kökötin kultaisten siipieni loistaessa jouluvalojen hohteessa. Tajusin pystyväni liikuttamaann jäseniäni. Hivuttauduin kohti ovea. Ovelle päästyäni oli jo aika myöhä.
Linda vilkuili ympärilleen ja onnekseen huomasi olevansa yksin. Hän nosti kätensä hyvin hitaasti ja tarttui ovenkahvaan. Ovi tuntui, että painaisi vaikka kuinka paljon. Vahvana ja terveenä Linda sai vetäistyä oven auki ja robottimaisella kävelytyylillä pääsi sisälle. Linda mietti hetken, voisiko hän mennä kolmanteen kerrokseen, jossa heidän asuntonsa sijaitsi. Ei, ei hän voisi mennä hänhän sulaisi. Pihasta Linda näki Alisian kiiruhtavan ulos yöpaita hulmuten. Alisia kertoi Lindalle hätääntyneellä äänellä”Älä suutu minulle. En kironnut sinua tarkoituksella. Jokin sanoi vain sisälläni, että minun täytyy kirota sinut. Luultavasti pikkuinen enkeli ja piru taistelivat sisälläni ja piru, joka tahtoo aina vain pahaa voitti. Minä siis kirosin sinut ja juoksin sisälle. Sisällä enkeli alkoi ajatella sinua. Sitten piru alkoi puhua ja alkoi kiroamaan minua, koska haluaisi asua sisälläni yksin ilman enkeliä. Minä aloin siis jäätyä ja kiiruhdin sitten luoksesi.”Kiitos, Alisia. Sinä välität minusta.” Linda huokaisi. Siinä olivat sitten äidin kaksi pientä kultasiipistä lumienkeliä jouluisen kerrostalon pihalla.